ПТАШИНА АНТРОПОЛОГІЯ

Поезія Василя Голобородька надається до того, аби її безтямно любити або ж люто ненавидіти, – але в кожному разі це мусить бути надзвичайно сильне почуття.
Люди, свято переконані в тому, що поезія має перш за все спричиняти естетичну насолоду, а відтак уже “все інше”, знайомлячись із творчістю Голобородька, мусять відчувати неабиякий дискомфорт. Цей неперебутній автор, – у тій своїй іпостасі, до якої вже звикли читачі й критика, – радше шокує, змушує поглянути на світ зовсім іншими очима. Він виводить зі звичного затінку на сліпуче денне світло такі риси в людині, про які вона нерідко й не здогадується, а частіше вдає, що не здогадується. Він проникає в найглибші нетрі підсвідомості, вивертає їх нутрощами назовні й безцеремонно кидає закривавлене ошмуття читачеві, як зголоднілому собаці: ось тобі, ти цього хотів, їж! Так, він здатен лікувати задавнені національні комплекси, але яким безжальним, яким жорстоким є іноді це лікування, котрого ми, ніде правди діти, нерідко аж стократ заслужили:

У сільській шлолі мого рідного села
замість фотосвітлин випускників
за минулі роки
висять їхні черепи
на тину навколо школи.
Коли я іноді проходжу повз школу,
бачу, як нинішні школярі на великій перерві
грають у футбола моїм черепом,
бо напівм’ячі тепер вийшли із моди
і ними вже не грають.
Після перерви прибиральниця
розшукує на шкільному моріжку
мій череп випускника-семикласника,
знову чіпляє його
на попереднє місце на тину,
протирає ганчіркою
для миття підлоги.

Василь Голобородько – поет національного страху. Тематично і психоемотивно його твори народжуються з хронічного для української ментальності конфлікту народнопісенного, міфологічного первня дитинної, незіпсутої нашаруваннями цивілізації душі з цинізмом довколишнього світу. Зрештою, це безконечні ремінісценції вічного конфлікту добра і зла, духа й тіла, Бога та Сатани, які власне й перебувають у підложжі поезії. Це семантика вічного страху буття, страху народжуватися і страху помирати…
Проте все на світі має здатність змінюватися. Відчуття творчої еволюції, пошуку все нових іпостасей себе притаманне кожному справжньому поетові. Тим разючіші зміни, які подибуємо в цій книжці. Тут усе той самий потужний і непередбачуваний, як у “Зелен-дні”, Василь Голобородько, який… дарує естетичну насолоду. Ба більше – тут ані тіні страху, комплексів, “шокової терапії”, ані всього іншого, що так вабило-відштовхувало в раніших текстах поета. Натомість учувається розважлива, плавна, дуже довірлива розмова з читачем, яка також стосується підсвідомих національних глибин, але вже інших, тих, з яких починається краса й відчуття краси, творчість та її пізнання. Ширше – людина й людське в ній.
На перший погляд, “Українські птахи в українському краєвиді” справляють враження “роблених” текстів. Особливо – “Лелека”. Справді-бо, структура вірша прочитується так просто й легко, що аж ніяково. Це дбайливе і скурпульозне, майже як у добротному підручнику з етнографії, перелічування усіх прислів’їв, приказок, загадок, повір’їв, епітетів, порівнянь, замовлянь, грашок, дражничок, примовок, жартів etc., пов’язаних у народній свідомості (й підсвідомості) з кожним оспіваним птахом, – а про лелек їх особливо рясно. Це намагання ретельно дотримуватися стилістики й поетики народних замовлянь з їх вічними й одвічними повторами й самоповторами. Це безневинна приреченість раз і назавжди ув’язненої змістом форми…
Утім, не поспішаймо з висновками. Свого часу, заскочений позірною “неоковирністю” тексту Голобородькового “Лелеки”, я наївно спокусився на спробу його “відшліфувати”, – власне, для самого себе, так би мовити, “для хатнього вжитку”. Але одна “правка” тягла за собою іншу, та – ще іншу, і я, незчувшись, опинився перед необхідністю переписувати текст наново, – але то був уже зовсім інакший текст, вторинний і нецікавий, в якому втрат було незмірно більше, аніж набутків. Глибина Голобородькових інтуїтивних осяянь разюча, а його ритміка, попри численні й позачисленні повтори, повторення, повторювання, переповторювання, не заколисує, а збуджує – немов на позір одноманітний, але такий, що витягує душу в струну, шаманський гул тулумбасів; як безконечне, на самозасліплюючий мотив, щебетання коломийок; як до хрускоту в горлі протяжний вітровій чумацьких пісень…
Стократне, тисячократне повторювання одного і того самого ритуального дійства на щораз іншому витку психологічного надриву, є неодмінною умовою екстатичності.

Лелеко, біла лелеко,
ти твориш загадку про саму себе за ознакою:
та, хто має чорний знак на білому,
та, хто ловить гадів і всяку іншу нечисть,
та, хто їсть гадів і всяку іншу нечисть, –

самочинно повторює хор, усе глибше входячи в екстатичний ритм і створюючи тло для сольного дійства шамана:
ніби-Пресвята-Богородиця-дала-одного-разу-свою-сорочку-служниці-щоб-та-пішла-на-море-й-випрала-її-а-до-того-суворо-заборонила-дивитися-на-сорочку-служниця-не-послухалася-а-коли-подивилася-то-побачила-безліч-різних-гадів-тоді-Пресвята-Богородиця-мовила-якщо-ти-така-то-будь-лелекою-і-їж-цих-гадів-звідтоді-й-досі-лелеки-ходять-і-збирають-всіляких-гадів.
А хор, сприйнявши запропоновану шаманом символіку, потрактовує її для себе:

відгадкою такої загадки-небилиці є
те, як дівчина із дівчинки-підлітка, півдівки,
стає дорослою дівчиною, дівкою,
тим, хто уже має місячку,
тим, хто має чорний – нечистий –
знак на білій дівочій сорочці.

Вочевидь, таки не про птахів розказує нам Василь Голобородько, а про мітичні й містичні глибини, які чаяться в нашій – людській – мові, у наших – людських – ритуалах.
Отож, насправді не так уже й багато змінилося в природі Голобородькової поезії, як це здалося нам на початку. Так – інші мотиви, на інші міти спирається поетова інтуїція, плавнішою й “округлішою” стає мова. Але – все той самий принцип “відлякування” наївного читача – як не жахіттями, то повторами.  Усе та сама глибина проникнення в царину підсвідомого.
Визначний антрополог Кліфорд Гірц свого часу блискуче описав царемонію півнячих боїв на індонезійському острові Балу. Відштовхнувшись від найпопулярнішого в тих краях ритуалу, він насправді подав розгорнуту картину звичаїв, психології, соціальних та економічних засад цього народу. Так само й Голобородько, узявши за основу “пташині” повір’я та звичаї, розповідає світові про українців, надавши своїм спостереженням ще й природньої для нас поетичної форми самовідчування й самоосмислення. Я не здивуюся, якщо інші народи, забажавши якомога більше дізнатися про нас, перекладуть собі не розлогі наукові трактати, а саме цю поетичну книжку. Принаймні, з неї вони не просто чимало дізналися б, але змогли б і чимало відчути. І – почути. Бо що не кажіть, люди таки схильні сприймати одне одного на рівні відчуттів та почуттів. І може воно й на краще…

Іван АНДРУСЯК